Никога няма да си обясня как попаднах в такава нелепа ситуация.
Съвсем невероятно.
Осъден на смърт за злодеяние, което не съм извършил.
Но нима и цялото човечество не е в подобна ситуация.
Не е ли цялото човечество накрая осъдено на смърт за не извършено злодеяние?
Разликата е в това, че всички хора ще си идат в един момент
а аз си отивам утре сутринта в шест часа.
Трябваше да ме разстрелят в пет, но имах добър адвокат. Издейства ми отлагане.
Ужасно, искам да съм отново млад.
Момче. Имам такива чудни спомени от нашата лятна дача.
Вуйчо Николай и неговия невероятен смях.
Боже, беше отвратителен.
Дядо и баба имаха брак вече 50 години
и все още се чувстваха един към друг както в деня като са се запознали.
Баща ми, бе благ и добронамерен човек.
Като собственик на нашите имоти притежаваше ценно парче земя.
Наистина, беше малко парче. Но го носеше със себе си където и да отидеше.
Димитри Петрович! Бих купил твоята земя.
Тази земя не се продава.
Един ден планирам да построя нещо на нея.
Беше пълен идиот. Но го обичах.
Там беше още и моята майка, която правеше най-хубавите блини на света.
Разбира се, там бе и Грегор стари, и синът му Грегор млади.
Синът на Грегор млади беше по-стар отколкото Грегор стари.
Никой не можеше да обясни как е станало това.
Двамата ми братя, Иван и Михайло, играеха някакви диви игрички.
Но аз бях напълно друг, като малък.
Първото ми преживяване със смъртта беше с един от нашите крепостни - старият Нехамкин.
Старият Нехамкин бил на покрива където намествал гръмоотвода, когото го поразила мълния.
Като не се появи на вечеря, майка ми отиде да го търси.
Какво ти е, Нехамкин? Не изглеждаш много добре.
Добре ли си? Как се чувстваш?
Оставихме старият Нехамкин да си почива
и тази нощ сънувах странен сън.
Знаех, че след този сън никога няма да порасна, като нормален човек.
Често разговарях с отец Николай,
който винаги беше облечен в черно и носеше черна брада.
Дълго си мислех, че в действителност той е италианска вдовица.
Всяка случка има своя причина. Универсумът съществува, понеже има причина за това.
Универсумът предхожда Бог, от което Той съществува.
Но въпреки това Спиноза не е вярвал в Света Троица.
- Спиноза е бил Евреин. - Какво е това Евреин?
Никога ли не си виждал евреи? Ето. Имам тук едни картинки.
- Това са евреи. - Нима?
- И всички ли имат такива рога? - Не, това са руски евреи.
Немските евреи пък са на райета.
Сещам се за своите първи мистични видения.
Разхождам се през гората, мислейки за Христа.
Ако той е бил дърводелец, се питам, колко ли е плащал за полица за книги?
Неочаквано...
- Кой си ти? - Смъртта.
Какво се случва като умрем?
Има ли пъкъл? Има ли Бог?
Живеем ли и по-нататък?
Добре. Ще те питам онова, най-важното.
- Има ли момичета? - Ти си интересно момче.
Ще се срещнем отново.
- Не се дразни. - Не се дразня.
Израснах като истински човек. В интерес на истината, метър и шейсет,
което технически не е истински човек в Русия, но може да притежаваш земя.
Над 1.50 m можеш да имаш имот. Под 1.50 m, ти трябва специално разрешение от царя.
Бяхме три големи момчета.
Моят брат Иван.
Моят брат Михайло.
И аз.
Накрая беше моята братовчедка Соня.
Поради това че беше най-хубавата жена, която съм виждал някога,
беше и една от редките особи, с които можех сериозно да разговарям.
Борис, виж този лист. Нима не е съвършен?
А този тук? Гледай.
О, да. Наистина мисля че това е най-хубавият от всички възможни светове.
- Определено е най-скъпият. - Нима природата не е невероятна?
За мен природата е... какво да ти кажа, паяци, буболечки
и големи риби, които ядат малките.
И растения, които ядат растения и животни, които ядат тях...
Всичко това, е като един огромен ресторант.
Да, но ако Бог го е създал, трябва да бъде прекрасен,
дори ако на нас в момента Неговият план не е възможно да ни стане ясен.
Соня, а какво ако Бог не съществува?
Борис Димитриевич, сигурно се шегува?
Какво ако сме само тълпа от безсмислени хора
щъкащи наоколо без някакъв специален ред или причина?
Но, ако няма Бог, тогава животът няма смисъл.
Какво е тогава животът? Защо тогава всички не извършим самоубийство?
Недей да прекаляваш. Може да не съм прав.
Не бих желал чак да си пръсна мозъка, и тогава да видя дали има нещо отвъд.
Борис, ще ти покажа колко абсурдно е твоето твърдение.
Да кажем че няма Бог и че всеки човек е свободен да прави това което му харесва.
Какво те спира тогава да убиеш някого?
- Убийството е неморално. - Неморалът е субективен.
Да, но субективността е обективна.
Не в рационален смисъл на чувство.
Чувството е ирационално. То предполага близост.
Но съдът, в която и да било система на феномена, почива
на някоя рационална, метафизическа или еристемологична контрадикция
на някаква абстрактна емпирична концепция, като понятията, съществуване или случващо се
вътре или извън самите неща.
Да, това казвам и аз много пъти.
Борис, трябва да вярваме в Бога.
Да бих могъл да видя някакво чудо, макар и само едно.
Да вида макар един храст в пламъци, или разделянето на морето, или...
Или вуйчо ми Саша как плаща някоя сметка.
Би трябвало да спим.
Вече последното слънчево сияние
чезне зад планините на запад.
Скоро тъмното нощно покривало ще ни покрие.
Хей, все пак ти си завършила училище.
Виждаш ли някой руснак, за когото би трябвало да знам.
Минсков ме искал.
Той е доста сладък и имотен.
Но разликата в годините е прекалено голяма. Аз съм на 28, а той на 81.
- Доста голяма. - Когато аз стана на 50, той ще е на 103.
То е лошо време за мъжете. Бавен е.
И Вошковец ясно е показал намеренията си.
Но той търгува с херинги и винаги смърди на тях.
Даже ми купи парфюм с миризма на херинга.
Може би затова котките те следват постоянно.
Всичко е в любовта, Борис.
Бих желала да срещна истинския мъж и да достигна висината на истинската страст.
Някой мъж, които притежава и трите истински аспекта на любовта.
Интелектуален, духовен и телесен.
Не сме останали много такива, но можем нещо да уредим.
- Жената предимно се задоволява с нещо малоценно. - Знам, сиротнице.
- Ще се оженя за пари. - За пари! Пак пари.
Но чувствам, че животът ми ще бъде пропилян,
ако не обикна някой мъж, чиято интелигентност уважавам,
който духовно е на моето ниво
и който отговаря
на телесната страст, която ме побърква.
Ти си изключително комплексна жена.
Може да се каже че съм полу-светица, полу-курва.
Надявам се, да се домогна до по-апетитната половина.
- Борис? - Да?
Трябва да ти призная нещо.
Още когато ти и аз бяхме деца,
бях влюбена в брат ти Иван.
Това е толкова нормал...
Иван? Шегуваш се! Едва умее да си напише името с пръчка в прахта.
Притежава истински животински магнетизъм.
Наричаш животинския магнетизъм истинска любов, а всъщност се горещиш по Иван?
- Целувал ме е. - На някое специално място?
- Това стопли сърцето ми. - Супер, нещо като топло сърце.
Мисля, че ще ме поиска.
Но той е комарджия и пияница, с обноски на неандерталец.
Мисля, че го обичам като брат. Само не като свой.
Чуваш ли тази врява? Какво става долу?
Чухте ли новините? Наполеон нападнал Австрия.
- Какво? Свършило му е курвоазието? - Това за нас е шанс да вкусим от славата на борбата.
Обадете се когато играта свърши...
- Не, Борис. И ти ще отидеш на война. - Трябва да ти прегледат главата.
- Тръгваме в други ден. - Хора, аз съм пацифист.
- Не вярвам във войната. - Той не вярва във войната.
Наполеон, той вярва във войната.
Какво ще правиш, когато френските войници изнасилят сестра ти?
- Нямам сестра. - Това не е никакво оправдание.
- Сигурно не биха изнасилили Иван. Ще повърнат. - Недей да ме срамиш пред моите приятели.
Каква полза от войната? Ние убиваме французи, те убиват руси, и тогава идва Възкресението.
Борис, говориш за Майка Русия.
Това не е моя майка. Моята майка не би позволила нейният най-малък син да глътне шрапнел.
- Махни се от мен. - Не вярвам на собствените си очи.
- Брат ми има жълто на задника. - Не, само че напряко.
- Борис, ти си истински страхливец. - Да, но милитаристичен страхливец.
Борис. Ордени... Ще получим ордени.
Успокой се, Иван. Трябва да намалиш малко яденето на сурово месо.
Ще тръгне и ще се бори.
И се надявам че ще го поставят на първа линия на фронта.
Много ти благодаря, майко. Това е моята майка, народе.
Това е абсолютна лудост. Аз не мога да стрелям. Аз съм създаден да пиша поезия.
Соня, не съм аз човек за войската. Спал съм на запалена лампа до 30-тe.
Не мога да се къпя с мъжете.
Приятели. Приятели.
По повод на такъв величествен случай, имам да ви съобщя нещо.
Понеже отиваме на бой и може повече никога да не видим своите най-близки,
искам да обявя, че утре се женя.
Ще взема за невеста жената, с която съм отрасъл.
Ана Антоновна.
Иван?
Извинявай. Трябваше да ти кажа.
И аз имам да съобщя нещо.
И аз се омъжвам утре.
Поискана съм и приемам ръката
на Сергей Иванович Минсков.
Тогава... Исках да кажа, на Леонид Вошковиц, търговеца на херинги.
Ти! Ела тук!
Ти си най-лошият войник, когото съм виждал някога!
- Невежество! - Невежество, сър.
- Искаш ли да получиш почивка без почести? - Да, сър. Или поне отпуск.
Проклет да си! Ти обичаш ли Русия, а?
- Да, господине. - По-силно!
- Харесва ли ти тук? - Да, господине.
- Искаш ли да направиш кариера във войската? - Не бива да прекаляваме.
Ще изчистиш трапезарията и клозетите!
Да, господине. Как да разбера кое, кое е?
Добре.
Раз-два! Раз-два! Раз-два!
Три е следващото, ако сте забравили.
Обикновено войната се отразява на добива от херинга.
Заливите са блокирани.
Все по-трудно се стига до улова на прясна херинга.
Естествено, когато нещо засяга херингата, засяга и мен.
Това което хората не разбират,
е че има стотици видове херинга,
всеки със своя отделна история.
Соня. Добре ли си?
Добре съм.
Доста говорих.
Защо вие двамата не изсвирите нещо, докато аз свърша нещо?
Отлична идея.
Може? Раз, два...
и...
- Спряхте. - Какво ще си помислите,
ако ви кажа, че вие сте най-красивата жена, която някога съм виждал?
Бих помислила какъв шут будала.
А какво бихте казали, ако ви прегърна?
Бих си помислила, какъв плах будала е шутът.
А какво бихте рекли, ако ви целуна?
Ще си помисля, какъв плах, прекрасен будала е този шут.
- Недейте! - Трябва!
- Току-що сме яли. - Кожата ви е толкова красива.
Знам. Тя прикрива цялото ми тяло.
Трябва да бъдете моя.
Не, не тук. Пианото е взето под наем.
Скъпа моя, скъпа моя...
Соня!
Соня, виждала ли си съда със соса?
- Елата в стаята ми утре в три. - Не мога.
- Моля ви! - Това е неморално. В кое време?
- Кой може да каже кое е морално? - Моралът е субективен.
Субективността е обективна.
Моралното състояние включва самата личност,
която съществува само в релативно двуединство.
Не като есенциална наставка на онтологичното съществуване.
Може ли да не разговаряме толкова за секс?
- Много съжалявам. - По-добре е да попеете.
- Соня, моля ви. - Не, сериозна съм.
Мъже...
Следващата неделя отиваме на фронта.
Нашата цел е да убием колкото може повече французи.
Нормално, те ще опитат да убият колкото се може повече руси.
Ако убием повече, ние побеждаваме.
Ако те убият повече руси, те побеждават.
Каква е наградата за победата?
Каква е наградата, редник?
Помисли за своите най-близки поробени от Наполеон.
и принудени да живеят по френски правила.
Искаш ли да ядат всичката тази богата храна и тежки сосове?
Не.
Искаш ли на всяко ядене едно суфле и кроасани?
Не.
Момчета, тъй като всички получавате тридневен отпуск преди битката,
ще ви покажем този малък скеч, който се занимава с хигиената.
Сбогом. Надявам се, че добре се забавлява.
Да. Хубаво се забавлявах.
О, каква е тази раничка на устната ми? Би трябвало да ида при лекаря.
Докторе имам една раничка на устната.
- Приятелю, хванал си венерическа болест. - О, за Бога!
Ако не я лекуваш ще ослепееш.
Или ще полудееш!
Но, момчета, всичко това е в представлението.
Хубаво прекарайте отпуската, но се пазете!
- Какво мислиш за представлението? - Лошо е, не ме хвана.
Все пак докторът е изигран с мерак.
А и момичето изигра очарователна роля.
Сатира на съвременното общество, хумореска, предназначена повече за сърцето, отколкото за разума.
Три дни ще прекарам в бардака.
- Искаш ли с мен? - Не, бил съм там само веднъж в живота си.
Почнах да заеквам.
А и трябва да посетя някого в Санкт Петербург.
Прекарай хубаво.
"Вълшебната флейта" е най-хубавата опера на Моцарт.
Яка е. Продават ли семки?
Така ни е приятно, че си решил да прекараш отпуската си с нас.
Ти си ни скъп племенник.
Въпреки, че си невиждан страхливец.
Много благодаря.
Има ли новости от роднината ни, Соня?
Само, че тя и Вошковец са нещастни и че има любовници.
- Има любов? - Любовници.
А, любовници.
Хей. Коя е тази?
Това е графиня Александровна.
Една от най-почтените жени в Санкт Петербург.
Задоволителни гърди, a?
Бих казал задоволяващи за цяла чета.
От неотдавна е вдовица.
Казват че мъжът й, графът, умрял на ръцете й
опитвайки се да задоволи ненормалните й сексуални апетити.
Нима! Обзалагам се, че е умрял усмихнат.
Кой е оня образ до нея с кривите мустаци?
Това е Антон Иванович Лебедоков, сегашният й любовник.
Само, как те гледа...
Може да ми потрябва.
Бих го пуснал да я загрее. Тогава бих дошъл да я завърша.
Пази се от Антон Иванович. Има лош нрав.
- Нима? - Убил е няколко души на дуели.
Всичко от болезнена ревност заради графинята.
Добре че ми каза. Все-пак да проследим операта.
Ах, има нещо от Моцарт.
Мисля, че вероятно сте под въздействие на неговата музика.
Внимавайте!
Мисля...
Мисля че фоайето...
Мисля че фоайето на Санктпетербургската...
опера, е едно от най-красивите в Европа.
Кой е ония привлекателен и мистериозен войник?
Борис Грученко.
- Пардон. Цапнах по задника тази госпожа. - Имате толкова нежно лице.
То е частта от мен, която се вижда.
Грученко. Не е ли това оня млад страхливец за когото говори целият Санкт Петербург?
- Не съм толкова млад. Имам 35. - Онзи така уплашен за собствената
си сигурност, че не смее да брани отечеството си.
В много добро настроение е. Сигурно местата ви не са били удобни?
Трябва да дойдете някога при мен на чай. Сигурна съм, че имаме много да си говорим.
Добре, ще донеса пакет чай.
Тогава можем набързо да прегледаме ерогенните ти зони.
- Какво ще правите с този войник? - Защо винаги се караме пред другите?
Ако само се доближиш до графинята,
ще се постарая вече никога на не видиш бял ден.
Да ми кажеше това някой истински мъж, бих му строшил гръбнака!
- Аз съм истински мъж. - В действителност, мисля - много нисък мъж.
Борис! Борис Димитрович!
Соня!
Виж се. Изглеждаш много добре в тази униформа.
Съвършен съм за такова нещо. Аз съм 28 джудже.
А ти Соня, изглеждаш по-красива така, отколкото на живо.
- Ох, Борис, толкова съм нещастна. - Бих желал да не си.
Вошковец и аз често се караме.
- Държа се скандално. - Бедната Соня.
Посещавам Серетски в стаята му.
Защо? Какво има в стаята му?
А преди Серетски, Алескей. А преди Алексей, Алегориян.
- А преди Алегориян, Асимов. - Добре!
Чакай! Още съм на буква А.
- Колко любовника имаш? - В широкия кръг ли?
- Ох, Соня. - Борис, животът ми е унищожен. Свършен.
Не мога да понасям Вошковец.
Манталитетът му свел всичко на този свят до една малка вмирисана риба.
Соня, потребен ти е някой, който да те отведе от Вошковец.
Някой, който те обича. Някой, който те е обичал винаги и го е грижа за теб.
Как е брат ти Иван?
- Иван е добре. - Дали? Добре ли е?
Иван е шеф. Завърши основното обучение за две седмици. Станал майор.
- Дали понякога си спомня за мен? - Соня, много е зает.
Но, трябва! Трябва поне понякога да говори за мен.
Успокой се! Това е военната власт.
Той... Веднъж беше болен... Беше в делириум. Изричаше твоето име.
Наистина? Значи още има надежда.
Слушай. Моят взвод заминава утре. Отиваме на фронта.
Французите са много повече от нас. Много е вероятно някои от нас да не се върнат.
- Какво точно е говорил за мен? - Соня!
Какво каза, къде отивате? А, да, на война. И...
Обличай се добре, Борис, и си прекарай хубаво.
Работата е да не се паникьосваш и да не бягаш, ще те застрелят в гръб.
Не бих искал да ме прегази кон. А ти, Борис?
Все ми е едно. Аз, всъщност не искам и да се бия.
Няма разлика дали ще живеем под царя или под Наполеон.
И двамата са лъжци. Царят е малко по-голям.
Ако не обичаш Наполеон, а не обичаш и царя,
кой според тебе би трябвало да управлява земята?
- Истина ти казвам? Крепостните. - О, крепостните?
Само те знаят как да направят нещо.
Ако трябва да се вдигне ограда, винаги това са крепостните.
Той иска селяните да управляват земята.
Защо не престъпниците? Или може би евреите?
Някои евреи са много умни. Въпреки че съм чувал, че техните жени не упражняват секс след брака.
- Женен ли си? - Кой, аз? Не съм.
- Имаш ли гадже? - Не, влюбен съм в едно момиче. Тя е омъжена.
Тя е влюбена в някой друг, а той е женен. Наистина нормална ситуация.
Ей, погледни Борис. Виж.
- Какво е това? - Кичур коса от жена ми.
Кичур. Сигурно сега е плешива.
Да не я изпуснеш. Имаш ли кичур от твоята любима?
Нямам. Омъжена е. Но имам кичур от мъжа й. Това е най-доброто, което можах да си набавя.
Човече, истински войнишки курбан.
Ето го Висински. Той е от моето село.
Беше селски шут.
Бог да ни пази.
Ако това е тест, защо не ни го дадоха писмено?
Битката изглежда съвсем различно, когато си вътре в нея,
отколкото изглежда на генералите от върха на хълма.
Хей, нападайте!
- Имате ли нещо за пиене? - Ей сега ще дойде момчето с бирата.
Имате ли дребни? Току-що започнах.
Започнахме битката с 12 000 души.
Като завърши, бяхме само 14 преживели.
Получихме съобщение от царя, в което се казваше: "Само така, продължавайте!"
Същата вечер, докато закопавах падналите, имах още едно преживяване.
За щастие Бог беше на наша страна.
Можеше да бъде още по-лошо, но не беше. Можеше да вали дъжд.
Грученко!
- Владимир Максимович. Вие сте жив! - Не, мъртъв съм. Виж тази дупка.
- Боли ли? - Нищо не усещам.
Не изглеждаш зле за мъртвец. Отива ти.
- Слушай, направи ми услуга. - Разбира се.
Този голям пръстен исках да го дам на моето момиче. Като изненада.
- Искаш да й го занеса? - Не, защо?
Върни го в бижутерийния магазин на "Смоленска". Владимир Петрошник.
Кажи му че съм мъртъв и нека ти върне парите.
- Добре. Колко си платил? - 1600 рубли.
- Дал си му 1600 рубли за това? - Това е диамант с два...
Не си нормален! Аз можех да ти го продам за 1200.
- Но не такъв. Няма шанс. - Съвсем същият.
Все едно. Слушай, вземи депозита.
- Иди в Киев. - Добре.
- Предай го на една жена на име Наташа Петровна. - Добре.
Вземи квитанция. Непременно вземи квитанция.
- За какво ти е квитанция? Мъртъв си. - Заради данъците.
О, разумно!
- Какво е станало? - Чистил е пистолета, когато гръмнал.
- Куршумът е заседнал в сърцето. - Дали е сериозно?
Според медицинския помощник би могъл да поживее още 10 минути.
Защо въобще си чистил този пистолет?
Исках да отида на дуел да браня честта ти.
Един турски конен офицер я окаля.
Каза, че се е забавлявал наоколо.
Знаех, че лъже и ти си невинна.
Да, и...
Леонид, знам че трябваше да съм по-добра съпруга.
По-нежна. Можехме да правим по-често любов.
- Или поне веднъж. - Веднъж щеше да е точно.
Ти беше нежен съпруг.
Добродушен и винаги предусещащ.
Колко още ми остава? Около 8 минути?
Мисля да е някъде около три.
Отплувам към вечността, като голяма дива херинга.
Разбирам, че това е тежък удар за теб, Соня.
Но не позволявай тъгата да те завладее.
Едни умират,
а други продължават живота.
Прав си.
Кога искате да обядваме?
- Отиваме у Рикоф? - Не, нe, нe.
- Защо? - Яде ми се месо, не сандвичи със сирене.
Това не е най-доброто за твоето здраве.
В една гостилница в края на площада наденичките са чудесни.
В същото време войната продължаваше.
Моят полк бе унищожен. Намирах се сред неприятелските линии.
Паникьосах се и се скрих където можах.
Тогава съм изгубил съзнание.
Когато си върнах съзнанието осъзнах каква страшна грешка съм направил.
Съдбата пожела да се приземя върху група френски генерали,
което ги накара моментално да се предадат, а от мен направи герой.
Моят брат Иван не беше толкова щастлив. Стана една от жертвите на войната.
Един полски пацифист го пробол с байонета си.
Молиш се за Иван?
Да. За твоя мъж.
Обичах го, както знаеш.
Искам да вземеш нещо от неговите неща.
Любезно от твоя страна.
Аз задържах сабята и златния му часовник.
Но ето,
давам ти неговите мустаци.
Оценявам това.
Също така
и това въженце.
Въженцето на Иван.
Знам го. Това е една от причините поради която го обичах.
Ясно ми е.
И аз го обичах, заради въженцето му.
Имаш ли още нещо за мен?
Можем да си поделим буквите, които знаеше.
Кои искаш, съгласните или гласните?
Гласните.
Ти задръж съгласните.
Животът е толкова тежък.
- Значи отново се срещаме. - Графиня Александровна.
Бих желала някак да ви благодаря за онова, което сте направили за Русия.
- Може би ще измисля нещо. - Можем да се срещнем в стаята ми по-късно.
Както вие кажете. Може ли след пет минути?
Какво става тук?
- Още се виждаш с този смешник? - Върнал си се от фронта?
Останал бих и по дълго, но им свършиха медалите.
Струва ми се че твоето геройство е въпрос на грешка.
Би трябвало и ти да станеш такъв грешен герой.
- Още ли ще разговаряш с този високопарен задник? - Внимавай това е въпрос-капан.
Приготви ми конете, Лебедков. Идвам веднага.
Драго ми е, че се видяхме отново, Квазимодо.
- Моята стая, в полунощ. - Идеално. И ти ли ще бъдеш там?
- Разбира се. - Тогава, до полунощ.
Полунощ.
- Може ли в дванайсет без 15? - В полунощ.
- Полунощ. - Борис, не си се докоснал до питието си.
А, да... Нещо съм болен, знаеш...
Влез!
Как ти се харесва?
Не е лошо. Аз повече обичам нещо секси, но...
Искаш ли малко вино? Нещо за настроение?
Аз съм в настроение още от края на 1700-та.
Отвратителен си, но ми харесваш.
Моята отвратителност е най-хубавата ми особеност.
Сигурно си бил самотен на фронта?
Колко време има откакто за последно си правил любов с жена?
Какво сме днес? Понеделник, вторник...
- Две години. - Две години. Сещаш ли се как се прави?
Ами, ако ти започнеш първа, ще си спомня.
Сещаш ли се за това?
Сещам се. То е нещо като целувка, нали?
Ти си най-големият любовник, който съм имала някога.
Ами, много тренирам, когато съм сам.
- Да кажем с пистолет в зори? - Да кажем, но какво значи това?
Засегнал си честта на графинята.
- Защо? Оставих я да свърши първа? - Нейните секунданти ще ти съобщят.
- Секунданти? Нямаше никакви секунданти. - Втори секунданти ще извикат твоите.
Моите втори ще бъдат вън. Нека извикат моите трети.
Ако и третите са излезли, нека повикат моите четвърти.
Той го мисли сериозно! Трябва да излезеш на дуел.
Не искам да ходя на дуел с него. Той е отличен стрелец и убиец.
- Става въпрос за твоята чест! - Ей, какво е това? Ден за удряне на Борис?
Ти си герой от войната. Сигурно дуелът с Антон Лебедков не те плаши?
Слушай, всъщност аз не искам да хабя куршума.
Малкият е нервен. Ще си отида по-късно, за да му дам възможност да се извини.
Ако не го направи, ще се преселя във Финландия.
Познай кой е.
О, винаги бих познала тези ръце.
Старият Нехамкин.
Не, това е...
- Борис! - Аз съм, как си ти?
- Донесъл съм ти подарък. - Какъв?
Това са онези дългите обици, които ти харесваше!
Благодаря ти братовчеде.
Два пъти съм призован. Утре сутрин, може би ще изчезна завинаги.
Какво има? Изглеждаш така загрижен.
Соня, страх ли те е от смъртта?
Страх е погрешна дума.
Ужасявам се.
Интересна разлика.
Ако само Бог би ми дал някакъв знак.
Ако би се обърнал макар и само веднъж.
Както и да е. С едно изречение. Две думи. Макар да не съществува.
Разбира се, че Бог съществува. Създадени сме по негово подобие.
Мислиш, че съм създаден по Божие подобие? Мислиш ли, че носи очила?
- Не с такива рамки. - Нищото.
Небитието.
Черна празнина.
- Какво говориш? - Ох, само планирам бъдещето си.
Защо така си обсебен от смъртта?
Седни за малко.
Соня, утре сутрин ще се бия на дуел с Антон Лебедков.
Много по-добър е от мен и вероятно ще ме убие.
В случай, че не те видя повече, искам да ти кажа, че те обичам.
- Борис! - Обичам те още от малка.
Разби ми сърцето, когато обикна Иван.
Защо не си ми казал?
- Щеше ли да се промени нещо? - Разбира се, че не.
Ако, по някакво чудо, не бъда убит утре, ще се омъжиш ли за мен?
Какви са ти шансовете?
Да умра преди жетвата...
Жетва, родитба. Полята с разлюлени жита.
Житото. Всичко, което е останало от живота, е житото.
Соня, имаш възможност да направиш нещо добро за умиращото момче.
Но аз не обичам Борис. В смисъл обичам го, но не съм влюбена в него.
О, жито! Много жито! Житни поля.
Невероятно количество жито!
Но все пак той ме обича. Ще ми бъде предан съпруг.
Не е прекалено възбуждащ, но отдаден. Ще имаме деца. Можем да си ги наемем.
С времето ще го обикна. Аз, Борис и шест взети назаем деца.
Или ще се чувствам като в затвор? Задушавам се? Не мога да дишам?
Отворете прозореца! Не, не този! Онзи в банята.
Жълти жита. Червени жита. Жито с пера. Пяна от жито.
Бедният момък, дуел с Антон Лебедков.
От утре, моят обичан роднина Борис, ще изглежда като швейцарско сирене.
Обещай му каквото и да е, ощастливи го дори за една нощ.
Ох! Или ще се чувствам поробена? Далече? Младостта ми си отиде?
Да живея с швейцарско сирене и деца взети под наем.
Разбира се, че ще се омъжа за теб. Ще бъде чест за мен.
Този Антон Лебедков е добър стрелец, нали?
Боя се, че да.
Тъй като това е може би е твоята последна нощ на земята,
отиваме в моята стая да правим любов.
Отлична идея. Донеси и соев сос.
Естествено. Закъснявате Грученко. Мислихме, че няма да дойдете.
- Успах се. - Как можете да сте спокоен и пълен със самообладание?
Мразя, когато трябва да убия някого преди сутрешния чай.
Получавам много гневни писма от моите крепостни.
Апелирам и двамата, да се позовете на разума.
Все още може всичко да се уреди, с двустранен договор, честно.
Ами, щом казвате така, бих могъл да се върна в кревата.
Ще се бием сега, и ще се бием до смърт.
О, не! Не бих искал до смърт, докторът ми забранява.
Имам язва на стомаха. Смъртта ми е противопоказна.
Да започваме.
Вие сте предизвикан. Избирайте.
Разбира се.
- Добре, ще взема този. - Само един?
А, и той ще получи един. Колко глупаво.
Започвайте гръб в гръб; на моя сигнал крачите десет крачки, обръщате се и стреляте.
- Разбрахте ли? - Разбира се.
Разбира се.
Успех. Нека Бог ви пази.
Слушаш ли?
Раз, два,
три, четири,
пет, шест,
седем, осем,
девет, десет.
Това маха ли се с химическо чистене?
- Трябва и вие да стреляте. - Не, не не искам да стрелям.
Длъжен сте. Такива са правилата.
Ако е тъй, ще стрелям във въздуха.
Ето. Изпълних задължението си.
Борис Димитрович.
Днес научих важен урок.
И аз също. Никога не стреляй във въздуха, ако стоиш отдолу.
Можехте да ме убиете. А не го направихте.
Как да ви се отблагодаря.
Като начало слезте от крака ми.
О, извинявам се.
Борис Димитрович, от днес живея нов живот.
Ще променя възгледите си.
Ще проповядвам доброта, може да отида и на църква.
Ще водя праведен живот.
Ще се посветя на пеене, както когато бях малък.
Има отличен глас, a? Все пак е трябвало да го убия.
И така Соня и аз се венчахме.
Обявявам ви за мъж и жена.
Тъй съм щастлив, погледнете я само. Толкова е щастлива, че е занемяла.
Не уцелил. Не уцели... Пропуснал е.
Знам че се питаш как да ми бъдеш по-стимулираща.
Дали ще можеш да изпълняваш брачните задължения.
Ще можеш, сигурен съм. Въобще нямам лоши навици.
Може да имам някои пристрастия.
Не ям никаква храна, която започва с буквата Ф. Като пилешко например.
Борис, аз просто не те обичам.
- О, Соня. - Всъщност, обичам те, но не съм влюбена в теб.
Соня, ти въобще знаеш ли какво е това любов?
Има много видове любов.
Съществува любов между мъж и жена.
Любов между майка и син.
Между две жени. Не забравяй тя ми е любимата.
- И любов за която съм мечтала от малка. - Да?
Любов между две изключителни индивидуалности.
- Соня. - О, недей, Борис, моля те.
Секс без любов е само празно упражнение.
Да, но едно от най-хубавите.
В началото нещата бяха малко напрегнати.
Но след известно време се отпусна.
Недей. Не тук.
Соня свикна бързо с мен.
Понякога направо се забавляваше.
Като когато направи своето първо суфле.
Страдахме от безпаричие и Соня се научи да прави фантастични ястия от сняг.
- Душице, това ми изглежда нещо рядко. - Пекох го във фурната час и половина.
Нима? Изглежда като... Какво има за десерт?
- Изненада, Борис. - Така ли? Каква?
- Цяла чиния съснежица. - О, съснежица! Тя ми е любимата. Чудно!
Вечер свирехме заедно.
Като мина време, завладях сърцето й.
О, Борис. Никога в живота си не съм била толкова щастлива.
Обичам те, Борис, повече отколкото въобще съм мислила, че е възможно.
Наистина?
Искам да имаме деца.
- Какви? - Малки деца.
Ами, разбира се. Големите са малко ментално забавени.
- Искам три деца. - От всяко по едно.
О, Борис.
Наистина съм щастлива.
Не бих искал да ти кажа както вече съм ти казвал,
но на някои мъже просто им върви, а на някои не.
За щастие на мен много ми върви.
Следващите три месеца бяха най-щастливото време в моя живот.
Тогава, един ден, на върха на нашето щастие,
неочаквано, без някаква особена причина,
ме обзе невероятно желание да извърша самоубийство.
Здрав си, имаш чудесна жена, работата ти върви добре.
Знам, но просто нещо не достига.
- Какво? - Усещам някаква празнина в душата.
- Каква празнина? - Ами, празна празнина.
Празна празнина?
Чувствах също празнина преди около месец, но то беше заради нещо, което ядох.
Може би те боли душата.
- Виж, това е Смъртта. - Какво? Кой?
Смъртта! Води Крапоткин, търговеца на вино.
- Нима? - Да, и някаква жена.
- Това не е г-жа Крапоткина. - Шегуваш ли се?
Не. Винаги ми се струвало, че Крапоткин чука нещо странично.
- Къде ще водиш Крапоткин? - Надалеч, завинаги!
Слушай, ако жена ми те пита нещо, кажи й че съм с теб!
Сбогом, Крапоткин. Пиши като пристигнеш.
Отец Андрей, най-свети от всички свети, стари и мъдри,
вие сте най-избраният човек на цялата земя.
Слез от брадата ми, малка хулиганко.
Стани дете, стани.
- Аз вече стоя. - Зрението ми отслабна.
Всички казват, че сте страшно синилен, но вие сте единственият, който може да ми помогне.
Аз не мисля че сте синилен.
Какво, риба, къде е уловена рибата?
- Каква риба? - Нима не спомена някаква риба?
Отче, Борис иска да се убие.
Миналата седмица опита да се убие, тъй както си дишаше до арменеца.
Кажи на Борис следното.
Живял съм толкова години
и след много изкушения и мъки,
аз дойдох до заключението, че най-хубавото нещо е...
Да?
...е блондинка на 12 години.
Отче!
По две такива, когато е възможно.
Отче, разчитах на вас.
Опрощавам ти. Опрощавам ти.
Благодаря ви, Ваше Мръсничество.
Докато се клатех на края на въжето
изведнъж ме обзе желание за живот.
Единственото за което мислех, беше Соня.
Исках да я прегърна, да избърша сълзи в нейните рамена
и да минем на орален секс.
В този миг взех решение да продължа живота
и да стана велик поет.
Бих искал да съм
чифт ръждиви куки
които дращят дъното
на тихите морета.
Прекалено сантиментално.
Тази зима, Соня и аз прекарахме хубаво.
Имахме си и нов приятел, Бердиков, селският шут.
Бердиков седеше с дни усмихнат и гладеше парче кожа.
Обичаше много Соня да го храни със сладкиши.
Радвахме се, че идва пролетта, когато бихме могли да имаме собствени деца.
Е, само ако знаехме...
Война! Наполеон нападна Русия! Война!
Но, какво стана с нашите планове? Тази година ще ставаме родители!
Ще се наложат малки промени. Вместо това, ще станем бегълци.
- Това е ужасно! - Взимаме каквото имаме и бягаме от тук.
В това съм много добър. Бил съм две години първи в бягане за мъже.
Трябва да запалим храната, за да не попадне у Французите. Но ще е трудно с чорбата от цвекло.
- Борис, имам идея. - Каква?
Хайде да убием Наполеон.
Да, как не. Ще приготвиш ли вечерята?
- Сериозна съм. - Как го мислиш?
Мисля ти и аз да убием Наполеон.
Да не си пила от онази чаша за селския шут?
Това е решението на нашите проблеми.
Това е погрешно решение. Правилното решение е БЯГАНЕ.
- Французите са окупирали Москва. Той е там. - Соня.
Ние двамата имаме невинен вид, можем да отидем и да го убием.
Няма да можем и да припарим до него, а ако успеем няма да го уцелим.
Той не е лесен за уцелване. Много е нисък.
Борис, това е нашият шанс да направим една геройска постъпка.
Откога убийството е геройска постъпка?
Насилието в служба на човечеството, е оправдано.
- Кой го е казал? - Атила, Хун.
Сега ми пробутваш тук някакъв Хун?
Знаеш ли, че убийството влече след себе си
морален императив, който превъзхожда всички представи за свободна воля?
Това е детинско.
- Това е детинско? - Детинско!
Имаш смелостта да ми кажеш, че говоря детинщини?
Аз съм един от най-детинските хора в цяла Русия.
Имам старият пистолет на Иван.
Соня! Политическото убийство е неприемливо.
Насилието ражда насилие. Който нож вади, от нож умира.
Свършиха ми вече клишетата.
- Предлагаш пасивна съпротива? - Не, предлагам активно бягане.
- Не можеш цял живот да бягаш. - Знам, но да убиеш някого.
Най-тежкото от всички престъпления.
И то не някое фиктивно убийство, стрелба по невидим неприятел в бой,
а да застанеш лице в лице с другия жив и да можеш
да натиснеш спусъка.
При това срещу познато човешко същество, същество, което изкарва повече пари от мен.
Разбираш ли, че Наполеон трябва да изкарва повече от 10 000 франка седмично.
Минимум. И то без надбавките и добавките. Не.
А аз? Че кой съм аз? Той е велик човек.
Той го прави като супермен, а аз съм само един беден червей,
инсект, някакъв вид отвратително малко охлювче-нещастниче.
- Свободно можеш да ме спреш. - Мога, но не съм съгласна.
Соня. Кои сме ние, за да убием някого?
Борис, за пръв път в живота си се усещам наистина свободно, леко.
Усещам стимулиращата човешка свобода.
Тя се нарича гилотина.
Гледай, Борис.
Мекият златен залез на деня полека се превръща
в прекрасна звездна нощ
Внимателно, пистолетът може да е пълен.
Няколко дни по-късно потеглихме за Москва.
Поведохме и Бердиков. Той тръгна за Минск.
Там се провеждал семинар на селските шутове, в който искал да участва.
Селските шутове от цяла Русия се събирали там.
Пътувахме през села.
Нямахме някакъв специален план, но когато влязохме в кръчмата, съдбата се погрижи за това.
Извинете. Кажете ми кои са онези хора зад паравана?
Това е Дон Франциско от Испания и неговата сестра.
Отиват да посетят Наполеон.
- Дон Франциско? - Познаваме ли се, сеньор?
Вашето име е легендарно по тези места.
- Така ли? - Ами, може да не е точно легендарно,
но винаги сме му се смели.
А вие трябва да сте сестрата на дона, известната испанска графиня?
А кой сте вие?
Скромен слуга, който иска само да почерпи с питие Негова Екселенция.
За мене е чест.
Келнер, бутилка от вашето най-хубаво червено вино и две сламки, моля.
Две сламки.
Говори се, че донът отива да посети Наполеон?
Слуховете бързо се разпространяват.
Не тъй бързо, както добрите вести.
Добра вест е, когато няма вести.
Днес си тук, утре - кой знае къде.
Може да заведете коня на водопой, но не можете да го накарате да пие.
- Ваш ред е. - Искаме да се присъедините към нас,
но разликата в общественото положение не ни позволява.
Ще ви попитам нещо.
Познавате ли Наполеон, или не?
Тежко.
Шега, Ваша Нищожност?
Приятели сме с неговия брат, който ръководи работите в Испания,
но това ще е първия път, когато ще се видим.
Това е всичко, което исках да зная.
- Дон Франциско? - Извинете?
Не мога да си наместя колана.
Можете ли да ме подържите отзад за момент?
Разбира се, синьорита.
Не, не, не, не съм мислил за това.
Трябва да има повече крем между корите и без стафиди.
- Но последният път казахте със стафиди. - Не съм!
Ако този сладкиш ще носи моето име, трябва да е богат! Повече крем.
- Да, но имаме ли време? - Съвсем малко.
Шпионите ми казаха, че моят голям британски неприятел
подготвя нова рецепта за месо, която щяла да се казва Уелингтънски шницел.
Никога няма да успее.
Трябва да усъвършенстваме Наполеон, преди той да направи Уелингтън.
Бъдещето на Европа се крепи на равновесието.
Да, Ваше Величество.
Трябва спешно да ви видим, Ваше Величество.
Мислим, че има заговор против вас.
Какво?
Открихме един редник, който прилича на вас. Вижте.
Как сте, Ваше Величество?
- Той прилича на мен? - Виждате го без перука.
- Приближи се. - Само да я наместя.
Сега ще ви взема мястото.
Ще те науча да ходиш като мен. Аз имам чудесна походка.
Сега, като отпратихме императора, ни остава само да убием Дон Франциско.
Това ще развали глупавите мечти на Негово Величество за някакъв договор с Испанците.
Тогава отиваме в Австрия
да основем съюз с кралския двор. Не със самия крал, а с двора.
Наричат ме луд,
но един ден когато се пише историята на Франция,
всички ще знаят за мен.
Сидни Еплбаум.
Дойдохме да се видим с императора.
Кой иска това?
- Кой? Смешно. - Да, смешно.
Очевидно не е запознат със списъка на стоте най-важни Испанци.
Да. Само Дон Франциско и неговата сестра.
Да, Донеса.
Имаме среща с Наполеон.
Наполеон Бонапарт. Известният световен тиранин.
- Вие сте Дон Франциско и неговата сестра? - Разбира се.
- Имахме дълго и... тежко пътуване. - Тежко пътуване.
- Пресъхнаха ни гърлата. - Съвсем ни пресъхнаха.
- Трябва ни помощ. - Помощ!
Да. Дали Помощ случайно е тук?
Не чух името ви, госпожо?
Момчетата обикновено ме наричат Хуанита.
Императорът обича хубави жени.
- Ще ви отдели доста време. - Чудесно, едва чакам!
Едва чакаме да чуем вашето предложение за споразумение.
Отлично. Дълго размислях и го измислих до последния детайл.
Ще е добре само да уцеля същината.
Да оставим сега работата, имали сте тежко пътуване.
- Налага ни се да се представим на императора. - Малкият ще се ядоса, ако го забравим.
По-късно. Първо искаме да ви нагостим, тъй както се полага на испански благородници.
О, чудесно! Но полека с шампанското. Донесата има болки в ставите.
Моля от тук, всичко ще ви бъде сервирано.
Благодаря.
Ако желаете, можете да се позабавлявате с някоя френска красавица
във вашата стая, можем да го уредим.
Добре. Ще взема две, за симетрия.
- И аз предпочитам две. - Аз харесвам с три, но е трудно да намериш и една.
Достатъчно голяма ли е стаята ти, или би искала апартамент?
- Страхувам се, Борис. - Ти? На мен ми растат клюн и пера.
- Какво да правим? - Би трябвало да бягаме оттук.
Не тръгвам оттук, докато не убием Наполеон. Ето ти.
А, така значи? Разбирам. Сега аз съм убиеца.
Запомни, не трябва да пропуснеш шанса.
Постарай се да му притиснеш цевта в челото или в гърдите.
Не спускай петлето. Дръпни го.
Къде си ходила на училище? На пиратски кораб?
Само да проверим, че знаем плана.
Добре. Ти флиртуваш с него, довеждаш го тук след вечеря,
отпущаш го и тогава аз го убивам.
"Аз го убивам." Можеш ли да повярваш, че съм казал това?
Да. В Испания е доста по-топло по това време на годината.
Барселона е по-топла от Мадрид,
но пък хората са толкова различни, Барселонци и Мадридчани.
Всички жени в Испания ли са красиви като вас, мадам?
Ами, не чак всички. Винаги има по някой крокодил.
О, генерале.
Извинете ме, госпожо.
Полека. Държиш се глупаво.
- Хей, това е отлично шампанско. - Искаш ли да пийнеш още една каса?
Ще бъде добре, само да уредя нещо набързо.
Нещо набързо? По-добре да глътна сюнгер.
Мисля, че съм имала удоволствието да се запозная веднъж с вашата сестра.
- Моята сестра? Коя точно от тях? - Мислех, че имате само една сестра.
Една? А, не, не.
В действителност, имам една полу-сестра.
Но, не, не точно полу. Повече като две пети.
Дами и господа,
Негово императорско Величество, император Наполеон.
- Вие ли сте Дон Франциско? - Да аз, нося ви поздрави от вашия брат.
Каза че откакто сте заминал не сте му писали. Няма ни ред от вас.
Взели сте неговия бръснач и не сте му го върнали.
- За мен е чест. - За мен е по-голяма чест.
- Не, за мен е по-голяма чест. - Не, за мен е по-голяма чест.
- Е, може пък за вас да е по-голяма чест.
- Вие трябва да сте сестрата на Дон Франциско? - Не. Вие трябва да сте сестрата на Дон Франциско.
- Не, вие трябва да сте сестрата на Дон Франциско? - Не, вие трябва да сте сестрата на Дон Франциско?
- Не, за мен е по-голяма чест. - Нашите гости имат чувство за хумор.
- Истински шегаджия е. - Не, ти си истински шегаджия.
Не, ти си сестрата на Дон Франциско.
- Ще обядваме ли? - Можем ли първо да хапнем нещо?
Изглежда вашата сестра и Негово Величество добре си допадат.
Мислите ли, че съм привлекателен?
Мисля, че това е вашата най-голяма особеност.
Да не би заради това, че съм владетел на цяла Европа?
Може би само наполовина от чувството.
Ще бъде ли по-трудно да завладея вас, отколкото Русия?
Ами, малко съм поотслабнала.
- Ще дойда в стаята ви след вечеря. - Добре. Аз ще отида във вашата.
Влез.
Соня, мислих за това. Това е убийство.
Ако всички правят така, ще живеем в свят на убийци.
- Знаеш ли какво означава това за цените на имотите? - Знам.
И когато всички една вечер отидем на ресторант
и си поръчаме блини, ще настане хаос. Но това не се случва.
Аз й говоря за убийство, а тя на мен за блини.
Казах ти че не съществува добро или зло.
- Това е въпрос на избор. - Така е,
и аз избирам опасността.
- Наистина? - Не, но звучи хубаво.
Ох, Борис. Да можехме отново да бъдем деца.
Да, знам. По възможност френски деца.
Знаеш ли, че единствения наистина щастлив човек, когото съм познавала, е бил Бредиков, селският шут?
Лесно е да си щастлив, когато единствената ти грижа
е колко плюнки ще изплюеш.
- Целуни ме. - Коя целувка искаш?
- Дай ми номер осем. - Това са два пъти по четири. Това е леко.
Идвам!
- Сама ли си? - Естествено.
- Стори ми се, че чух гласове. - Молих се.
- Чух два гласа. - Играх двете роли.
Шампанско! Френско.
Виждам, че сте донесъл цял сервиз.
- За твоите очи. - За корена на твоя нос.
Моята страст е необуздана.
Можем ли... в кревата?
Какво да можем в кревата?
Прости ми, че бързам толкова.
Винаги сме слушали, че испанската кръв е много гореща.
- Дадох да ми я охладят за лятото. - Ти реши с кое темпо искаш.
Добре. Хайде малко да поседим.
Значи не искаш да прибързваме. Ще си отидеш преди полунощ.
- Незадоволима си. - О, обичам ви, Екселенц.
- Наричай ме Наполеон. - Добре. Наричай ме и ти мен Наполеон.
Никога не съм срещал жена като теб.
Мога да положа глава така на рамото ти и да остана тъй завинаги.
Звучи като добра игра, освен мазното петно.
Ваша Екселенцио.
- Какво беше това? - Само проба.
Течение или мишки. Мишки, каква връзка има?
Да имах такава жена като теб, вместо онези моите,
бих покорил цяла Европа.
- Какво е това? - Кое? А, това.
Може вратата на старият шкаф да се е тръшнала.
Човек никога не може да бъде достатъчно предпазлив. Руските убийци биха се радвали да ме видят мъртъв.
Много рискувам на окупирана територия.
Обкръжен съм от атентатори.
Всеки мой ден е още една среща със смъртта.
Е, да... Това е цената, която плаща онзи, който се занимава с политика.
Да, да си на власт е ужасно.
За това се забавлявам с вас във всеки миг.
Всеки миг ми е скъпоценен.
Колкото по-бързо бъдем...
Колкото по-бързо консумираме любовния акт, толкова по-щастлив ще бъда.
- Хайде. - Не мога.
- Дон Франциско. - Стреляй!
Свалете пистолета. Пълнолетна е.
Вие сте тиранин и диктатор и започвате войни.
- Защо изброявате заслугите ми? - Убий го!
- Стража! - Не.
Борис, не сме дошли тук на почивка.
Не мога да го убия. Той е човешко същество. Ще окървави килима.
Дай ми този пистолет.
Виждаш ли? Не е то толкова лесно.
Защо? Защо не мога да го застрелям?
Защото е неморално.
- Какво искаш да кажеш с това? - Това е морален императив.
- Как? - Убивайки Наполеон, убиваш и себе си,
защото не си някакъв вид абсолют.
Ама, моля ти се. Не е точно така. Отново си пантеистичен.
Какво му е пантеистичното? Всички ние сме генерално свързани в единство.
Удари го. Свестява се. Чукни го малко.
Това е етичен въпрос.
Нима наистина искаш отново да ми четеш Тома Аквински?
Естествено, че искам. Казал е: "Никога не убивай човека, особено, ако това означава да му вземеш живота. "
Какво?
Ако не го спрем, ще подпали половин Европа.
Може би това ще е мястото, където живее нашият властелин.
- Борис. За нашите деца. - Ние нямаме деца.
- За нашите родители. - И те нямат деца.
- Тогава аз ще го убия. - Соня.
- Искам. - Не. Добре. Слушай,
докарай конете отпред. Аз ще го убия.
Виж го. Ако не го убиеш, ще разшири войната в цяла Европа.
Но убийството?
Какво би казал Сократ?
Всички тези гърци са били педали.
Трябва да са имали опасни оргии.
Обзалагам се, че всички заедно са наемали къща в Крит през лятото.
(a) Сократ е човек.
(b) Всички хора са смъртни.
(c) Всички хора са Сократи.
Това означава, че всички хора са педали.
Аз не съм педал.
Веднъж някакви казаци подсвиркваха след мен.
Изглежда имам тяло, което възбужда и двата пола.
Но, някои мъже са хетеросексуални,
някои са бисексуални, а някои изобщо не мислят за секс.
Те стават адвокати.
Моят проблем е, че всички неща ги гледам от два ъгъла.
Прекалено съм логичен. Светът не е логичен.
Да, наистина, как тогава би могло Старият Нехамкин да е по-млад от Малкия Нехамкин?
Знаех че тук нещо не е наред още докато бях дете,
но когато и да попитах нещо, получавах шамар.
Затова ме мъчи вина, чувствам жал,
напират въпроси за човешкия род.
И не само заради този, всъщност и за това,
че ми излезе херпес ето тук, който ме разбива.
Какво да правя?
Арестувайте този човек за убийство. За щастие е убил двойника.
Не съм направил нищо. Ей, полека, чувате ли?
Стискате ми врата.
Испанската власт ще научи за това.
Дон Франциско не търпи такива неща.
Ето го Дон Франциско.
Стана грешка. Знам това - аз я направих.
По някакво чудо Соня се измъкнала от французите и успяла да избяга.
Мен ме хвърлиха в мрачна килия, да чакам екзекуцията -
моето любимо нещо.
За щастие, това беше френски затвор, и храната не беше толкова лоша.
Позволиха на роднините ми да ме посетят.
Сещаш ли се за оня фин младеж в съседство? Разколников?
- Какво с него? - Убил две госпожи.
Не може да бъде? Страшно.
Бобик ми каза. Чул за това от единият от братя Карамазови.
- Трябва нещо да му е размътило разума. - Ами, беше необуздан младеж.
- Необуздан? Беше идиот. - А се държеше като обиден.
- Чух че е играл комар. - Знаеш ли, можеше да ти бъде двойник.
Наистина? Абсолютно необичайно.
Сине,
дълги години пазих това парче земя за теб.
- Виж, има и къща на него. - Да, чудна къщичка.
Виждам, че не си живял напразно.
Не позволявай някой чужденец да се домогне.
Не, без чужденци.
Ти си напълно опиянен?
Следващата година планирам да построя къща за гости.
И малка прекрасна къщичка с баскетболно игрище
и малък, мъничък басейн за бълхи или нещо такова?
Да знаеш, че сега бих искал малко да си почина.
- Кой си ти? - Ангел Божи.
- Шегуваш ли се? - Не бой се, Борис.
Водил си праведен живот,
и в последния час, пред екзекуцията,
императорът ще те помилва.
Наистина?
С това ще покаже, колко е великодушен.
Ти също ще получиш своя урок,
но няма да бъдеш разстрелян.
Значи все пак съществува Бог.
Невероятно.
Мойсей е бил прав.
Той тогава ще дочака истината
и ще има тамян и миро в изобилие
и ще живее в Божия дом
шест месеца с възможност да го купи.
Но злият човек ще се настрада от разни почести.
Неговият език ще се раздвои, за да прикрие палатите му.
И ще заговори като жена, ако го гледате внимателно
И той ще...
Злият човек ще бъде предаден в ръцете на неприятеля,
независимо дали те могат да платят пощенските разходи или не.
И... Чакайте, има още от това
за злия човек.
Ще ида в долината на сенките и смъртта...
Всъщност, като размисля,
ще тичам през долината на сенките и смъртта,
защото така бързо ще избягам от долината.
И онзи, който има не окаляни ръце и чисто сърце е добре в моята книга.
Но онзи, който се заебава
с домашните животни, ще бъде наблюдаван.
Благодаря ви!
Хайде Грученко, тръгвай. Отиваме.
Закъснявате. Чакам ви още от 6:30.
- Нещо си много весел. - Знаете вече как е то,
когато си прекалено храбър. И все пак не знаете.
В паника сте, а? Имате ли разпродажба?
Без превръзка. Това е за страхливците. Искам да видя къде ще попадне куршума.
Това научих през войната. Бях отличен, да знаете.
Питам се какво ли прави императорът днес?
- Приготви се! - Защо не се приближите? Да не би да не ме уцелите.
Не ще ви зарадва комюникето.
Готови.
Императорът май ще чака последният миг.
Какъв талант за драма... Стара лисица.
Огън!
Много е комплицирано, Соня.
Аз съм влюбена в Алексей. Той обича Алиция.
Алиция има връзка с Лев.
Лев обича Татяна.
Татяна обича Симкин.
Симкин обича мен.
И аз обичам Симкин, но не така, както Алексей.
Алексей обича Татяна, като сестра.
Татянината сестра обича Тригориян, като брат.
Тригорияновият брат има връзка с моята сестра,
която му допада физически, но не и духовно.
Наташа, късно е.
Компания Мишкин и Мишкин
спи с компанията Тасков и Тасков.
Наташа, да обичаш, значи да страдаш.
За да избяга от страданието, човек не смее да обича.
Но тогава страда, защото не обича.
С това, да обичаш, значи да страдаш.
Да не обичаш значи да страдаш. Да страдаш, значи да страдаш.
Щастлив е който обича.
Значи, щастлив е който страда, но страданието прави човека нещастен.
С това, за да бъде нещастен, човек трябва да обича,
или да обича, за да страда, или да страда от прекалено много любов...
Надявам се, че записваш това.
Не искам никога да се омъжа.
Искам само да се разведа.
Гледай, това е Борис.
Борис, какво е станало?
- Преебах се. - Как?
Не знам. Имах видение в което ми се каза, че ще ме помилват, а те ме разстреляха.
Ти ми беше единствената истинска любов.
Много благодаря. Това означава много за мен. А сега, извинете ме, мъртъв съм.
- Как е там? - Как е там?
Знаеш ли онова пилешко в Тресковскuя ресторант?
- Да. - Ами, по лошо е от това.
По-лошо от пилешкото в Тресковския ресторант.
Но животът продължава.
Последното сияние на деня
отстъпва място на настъпващата вечер,
а още е обед.
Скоро ще ни покрият житата.
Това ти ли го каза?
Житата?
Житата.
Жито. Аз съм мъртъв, а те говорят за жито.
Въпросът е, дали научих нещо за живота?
Единствено това, че човекът се състои от тяло и разум.
Умът обединява всичките възвишени тежнения, като поезия и философия,
но на тялото принадлежат всичките забавления.
Важното е да не бъдеш огорчен.
Ако се предположи че Бог съществува, не вярвам да е зъл.
Най-лошото, което можеш да кажеш за него е, че е малко старомоден.
Напоследък в живота има и по-лоши неща от смъртта.
Ако някога сте прекарвали вечерта с продавач на застраховки,
знаете какво искам да кажа.
Поуката, бих казал е: не мисли за смъртта, като за свършек,
а като ефикасен начин, как да намалиш разходите си.
А що се отнася до любовта... Знаете ли, какво да се каже?
Не е важен квантитетът (количеството) на сексуалното умение.
Важно е качеството.
От друга страна, ако квантитетът падне под веднъж на всеки осем месеца,
би трябвало да се поработи в тази насока.
И това е всичко от мен, народе.
Сбогом.
Превод и субтитри: Slaff